KOMMENTAR
Palestinernes president Mahmoud Abbas og utenriksminister Espen Barth Eide under et møte i Riyadh i april.
Foto: Twitter (@EspenBarthEide)
Hva får vi igjen for å ha spilt Palestina-kortet?
Det eneste vi får igjen for anerkjennelse av en palestinske stat, er trolig en mindre rolle i Midtøsten fremover. Trøsten får være at det kanskje er like greit.
Vedtaket om å anerkjenne Palestina gir en viss symbolsk mening: Alle ønsker slutt på krigen og lidelsene i Gaza, og Norge har en forhistorie som part i Midtøsten-konflikten. Her hjemme har vi sett hvordan en stor del av befolkningen demonstrerer og uttrykker støtte. Det er krav om boikott av israelske varer og kraftigere standpunkter fra universitetene.
I høst vedtok Stortinget at Norge burde anerkjenne Palestina på et tidspunkt hvor det ville være egnet for å føre til en fredsplan og tostatsløsning – et vedtak utenriksminister Espen Barth Eide sa han gledet seg «intenst» til å sette ut i livet. I dag var tydeligvis dagen.
Men er det noe som helst som har endret seg som gjør at tidspunktet i dag er bedre enn tidspunktet i høst – eller for et år siden? Det er langt fra åpenbart. Og nettopp spørsmålet om timing har hele tiden vært sentralt. Det ligger politisk kapital i et vedtak om å anerkjenne Palestina som stat, siden det kun kan benyttes én gang. Når vi har gjennomført anerkjennelse, kan vi ikke lenger love at vi vil gjøre det en gang i fremtiden, vi kan ikke true med det, og ikke bruke det i en tenkt forhandling.
Minervas digitale årsabonnement til kr 749,-
Bestill her
Minervas digitale månedsabonnement til kr 99,- pr mnd,
første to uker kr 1,-
Bestill her
Minervas digitale årsabonnement + tidsskrift til kr 1249,-
Bestill her